Vstávej. Pojďme.
Pojďme!
Nemá tak tvrdou palici, jak jsme myslely.
Bylo to jak plácnout mouchu.
Nejhorší máš za sebou. Teď ví, že se nedáš.
A já to taky vím.
-Kolik máme času? -Hodinu bude u kadeřníka.
-Fuffi, musím to zrušit. -Stalo se něco?
Slíbila jsem hraběti, že roznesu letáčky.
Jsem pro. Nečekám, že by se někdo z nich u mě objednal.
Hrabě říká, že jim nesmíme povolit. Nedá se jim věřit.
Brzy se nechají najímat za jídlo a budou žebrat u dveří.
-U mě ne. -Správně, Fuffi.
Přitlač. Pořádně!
Nazdar, Caroline.
Klidně vynadej mně. Kazím ho kakaem.
Jak můžeš, máti!
Je šťastný. Je mu dobře, podívej.
A co tobě? Je ti dobře?
Zřejmě vám to zapomněla říct.
Jen ukaž! Bojíš se?
Píchá si insulin.
Má pokročilou cukrovku. Do roka může oslepnout.
Řekni rovnou, že jsem narkomanka. To zní zajímavěji.
-A vy ji krmíte sladkostmi! -Umřít se dá i hůř.
Dejte jí jed na krysy, bude to rychlejší!
Caroline ráda dramatizuje.
Musí někam, kde se o ni postarají.
Do márnice? To radši do pekla.
Tam se možná dostaneš. Luku, pojď.
-Nechci. -Je tu šťastný. Prospívá mu to.
O tom rozhodnu já, paní Muscatová.
Nalij mi ještě. Chci si užít, dokud to jde.
Proč jste mi to neřekla?
Jsme v cukrárně, nebo u zpovědi?
Neopovažuj se mě litovat!
BOJKOTUJTE NEMORÁLNOST
Je zavřeno.
Chce se jen napít sodovky.
Zvířata neobsluhuju.
Dobře...
Mám čerstvé bonbóny. Dáte si?
Bolí mě bříško.
-Něco ti na to dám. -A co bojkot nemorálnosti?
Pojďte dál.
Je to starý lék.
-Z kakaovníku. -Má divnou chuť.
-Třeba by si dal i tatínek? -On je můj poník.
Tohle je lepší než ty listy.
-Je to dobré. -Seznámím tě s Pantoflíčkem.
To je můj klokan.
Vemte si. Tyhle máte nejradši.
-Proč myslíte? -Ochutnejte.
-Jsou fantastické. -Díky. Umím to uhodnout.
-Dobré, ale nemám je nejradši. -Prosím?
Děkuju vám.
Můžu vám ty dveře spravit.
Nedal bych tam sklo, ale pořádné dřevo.
Ale trvám na tom, že vám zaplatím.
Tak to jsme dva.
Na shledanou. A díky.
Vysmívá se nám.
Teď pro ni pracuje jeden z těch od řeky.
A to vadí? Kristus nás přece učí...
Chce stánky a kejklíře na oslavu plodnosti.
O Velikonoční neděli! Pošklebuje se nám!
Co s tím uděláte?
Tamhle!
Odkud v Austrálii je Pantoflíček?
Z městečka u Sydney.
A co jí?
Listí, brouky. A taky žížaly.
-A co čokoládu? -Klokani čokoládu nejedí.
Už ji ochutnal?
Ochutnal jsi ji?
Nemá zájem.
Pane Pantoflíčku, vy mě překvapujete!
Světoběžník, a nemá zájem o nové chutě! Styďte se!
Nabídnu mu moc dobrého lanýže.
-Zbytečně. -Škoda.
Jak víš, že nejíš čokoládu, když ji neochutnáš?
-A ty rád žížaly? -Cože?
Jak to víš, když jsi je neochutnal?
Jemná...
Má říz.
Hnusná.
-Jdi, má milá. Buď volná! -Tys mě podvedl!
Satan má mnoho podob.
Někdy je to zpěvák neslušné písně v rádiu,
jindy autor oplzlé knihy.
Anebo pán, co číhá u školy a obtěžuje vaše děti.
Někdy je to výrobce sladkostí, zdánlivých drobnůstek.
Neboť co vypadá nevinněji než čokoláda?
Trochu vržou.
Guillaume, mám pochoutku pro Charlieho!
-To je kvůli mně. -Ne, vy za to nemůžete.
Už jsem si dělala starosti!
-Mluvím s tebou! -Je to tu jako všude!
Anouk!
-Co se stalo? -Jsi satanova pomocnice?
Není lehké chovat se jinak.
Proč nechodíme do kostela?
Můžeme, ale nic se tím nevyřeší.
Proč nenosíš černé boty jako jiné mámy?
Ten náš šlechtic je pěkný poťouchlík.
Proto mu utekla žena. Je už několik měsíců v Itálii.
Armande, je proti mně celé město.
-Co mám dělat? -Uspořádej mi oslavu.
Cože?
Ve středu je mi 70. Ukážeme těm prevítům, že se nedáme!
Oslavu...
-Jste přece nemocná. -No dobře.
Slibuju, že druhý den nastoupím do márnice.
Na mou oslavu nikdo nepřijde.
Nedovědí se, kdo ji pořádá.
-Armande, poslyšte... -Ty poslouchej!
Já to potřebuju.
Umím si o pomoc říct.
POZVÁNKA
Tuhle písničku mi zpívala máma, když jsem nemohla usnout.
Pomáhalo to?
Neusnula jsem, ale pomáhalo to.
-Co dveře? -Vržou.
Anouk už je dobře?
Je jí líp.
-A jak se máš ty? -Pořádám večírek.
-Jestli někdo přijde... -Dík.
-Kdo je pozvaný? -Pár místních lidí.
Proč ti sejde na tom, co si ti tupci myslí?
Snad se jich nebojíš?
Přijdeš, nebo ne?
Nemůžu.
Musím respektovat bojkot nemorálnosti.
Tak to máš těžké. Tohle je zkouška tvého odhodlání.
-Co to je? -Tyhle máš nejradši.
Nejradši? Opravdu?
-Děkuju. -Není zač.
Jsem bez sebe. Ale nemám je nejradši.
Někdy zajdu promazat ty dveře.
Vám hodně...
Dobrou chuť!
-Jestli to zjistí hrabě... -Hraběte jsme nepozvali!
Přijde Luc?
Asi má něco na práci.
Luku, proč ležíš?
Není ti dobře?
Všechno nejlepší, babi.
-Na pozvánce stojí v pět. -Přehlédl jsem to.
A neměly se nosit dárky.
Netrap se tím, co se má.
Líbí se ti?
Udělal jsi mě mladší. Jsi diplomat.
Mám dvě zprávy.
Jestli vám chutnalo, užijete si v neděli na čokoládových hodech.
Reklamu si dělej jindy. Co je za moučník?
Za druhé vám oznamuji,
že tady žádný moučník nebude.
Podává se na Rouxově lodi.
Se stížnostmi se obraťte na mě.
-Pane hrabě! -Kdo je?
Musím s vámi mluvit.
Vidíte to, pane hrabě?
Tamhle je Joséphine, ta hloupá kráva!
Něco se musí udělat, Sergi.
Něco se s tím musí udělat.
-Už jsi s tím hotová? -Skoro.
Tak už toho nech. Pojď.
-Jsem celá od čokolády. -To nic.
Myslíš, že si to užili?
Jsem unavená. Vianne, Rouxi!
Děkuju. Bylo to...
Děkuju vám.
-Doprovodím vás domů. -Co tě nemá!
Zkazíš ten dekadentní večírek. Na ufňukané loučení nejsem.
Umyju nádobí.
Budu spát v křesle.
-Těší tě to? -Vozit si domov s sebou?
Proč ne? Ty to máš těžší.
Pokaždé buduješ domov od začátku.
-Tentokrát mi to snad vyjde. -Jak to?
Možná tu zůstanu.
Co je?
Nechceš někdy někam patřit?
Cena je moc vysoká.
Začne ti záležet na tom, co lidi očekávají.
Je to tak hrozné, když se od tebe něco očekává?
Co tomu říká Anouk?
-Čemu? -Tomu věčnému trmácení.
Snáší to výborně.
Snadno se spřátelí. To je neobvyklé...
Nesnáší to.
Nesnáší...
Vianne!
Vianne, pojď!
Pojď!
Anouk!
Ne!
Ježíši...
Vrať se!
Vrať se, Vianne!
-Nech mě! -Vrať se...
Pojď...
-Proč jsi mě zadržel? -Už bylo pozdě.
-Bože, tamhle je! -Mami!
Anuško! Tady jsem...
To bolí.
Chtěl jsem se ujistit...
Ano, jsme v pořádku.
A ty?
Přišel jsem...
Rozloučit se. Vím.
Co je?
Tvá loď. Přišel jsi o domov.
Ne, jen o dopravní prostředek.
-A jak tedy... -Poradím si.
Takže...
Vianne...
-Poslyš... -Já vím. Mrzí mě to.
Moc mě to mrzí.
Táta na tom kole jezdil každé ráno.
Přál by si, aby sis ho vzal.
-Jen mi slib, že už neutečeš. -Mami...
Copak?
Co je, Luku?
Ačkoli neznáme poslední myšlenky Armande Voizinové,
doufáme, že byly kajícné.
Snad prosila Boha, aby jí odpustil požitkářství,
jež jí přitížilo a přivodilo smrt.
Zamysleme se nad svými životy.
Můžeme odolat těm, kdo nás uvádějí v pokušení.
Blahoslaven ten, kdo odolá pokušení...
Mami!
Můžeme jít domů?
Jistě, jistě...
Jak si přeješ, mami.
Mám se pustit do těsta na naši slavnost?
Co to děláš?
Odjedeme. Hned ráno.
Kvůli Armande? Za to nemůžeš.
Přišel zkrátka čas. Taková už jsem.
Věřila jsi tomu, co jsi mi říkala?
Věřila jsi, že na tom budu líp?
Nebo jsi to nemyslela vážně?
Musím si zabalit.
Jestli odejdeš, všechno bude zase jako dřív.
Je to jako dřív.
Pro mě ne.
-Vím, jak vám je. -Prosím?
Asi není lehké zůstat bez ženy.
Nemůžu si zvyknout, i když je to už dlouho.
Ale těším se, až se vrátí.
Nikdo si vás nepřestane považovat,
když přiznáte, že už se nevrátí.
Dobrou noc, Paule.
Caroline!
Promiňte...
Musím s vámi mluvit.
Vstupte.
Pane hrabě...
To je v pořádku.
Promiňte, že ruším.
Bylo to správné, že? Vím, že bylo.
Může za to Joséphine.
-O čem to mluvíte? -Ten požár byl správný.
Jen mě pronásledují ty tváře a křik.
Ten požár byl dílo Boží.
Založil jsem ho já.
-Cože? -Sám jste to chtěl, pamatujete?
Něco se musí udělat, Sergi.
Řekl jste to přece?
Ti lidé mohli zemřít. Chcete mít jejich krev na rukou?
Na mých rukou!
Mám požádat otce Henriho o odpuštění?
Poslouchejte mě, Sergi.
Dobře poslouchejte.
Musíte okamžitě odjet.
Už se nevracejte.
-Mám opustit domov a kavárnu? -Vypovídám vás!
Po tom činu vám nepomůže nikdo! Ani já!
Vypadněte, nebo vás udám! Ven!
Musíme jít.
-Nikam nepůjdu! -I pro mě je to těžké.
-Pantoflíček to nesnáší. -Obleč se.
Nenávidím tě!
Máš na to právo. Oblékni se.
-Tak se obleč sama! -Nemůžu!
Vstaň!
-Taky mám nemocnou nohu! -Vstaň!
Pantoflíček ani já nemůžeme chodit!
-Jdeme! -To bolí! -Tak přestaň!
Pusť mě!
-To není fér! -Přestaň!
-Nikam nepůjdu! -Tak dost!
Nezlob se, mami.
Neboj, mami.
Příště to bude lepší, viď?
Bude to báječné.
Už jsem připravená.
-Tak to má být? -Ne, krájí se takhle.
Co říkáš těm mandlím?
Jsou dost jemně nasekané?
Mají být takové?
Kristus vstal z mrtvých.
Nechť i pro nás jsou Velikonoce znovuzrozením.
Ne, slovo znovuzrození musí zaznít!
Nechť je tento den pro nás znovuzrozením!
Nabádáme farníky k vzkříšení mravního cítění.
-Znovu. -To už pro dnešek stačí.
-Cože? -Jsem unavený. -Připíšu tam pár návrhů.
Jen pár. Ať je to zítřejší kázání dokonalé, ne?
Ano...
Odolejme nízkému světskému pokušení...
Vzdejme se pokušení smrtelného těla...
Caroline!
Moje snaha byla marná.
Dobrovolně jsem trpěl. Postil jsem se, týdny skoro nejedl.
Omlouvám se, mé utrpení je k ničemu. Jsem bezmocný.
Nevím si rady.
Řekni mi, co mám dělat!
Vypijte to.
Vypijte to, uleví se vám.
Tak pijte.
Moc mě to mrzí.
Nikomu to nepovím.
Dejte se do pořádku. Je Velikonoční neděle.
To kázání...
Nedopsal jsem ho.
Něco vymyslím.
Nevím, o čem bych dnes měl promluvit.
Snad o zázraku Hospodinovy božské proměny?
Ani ne.
Nechci mluvit o Jeho božství.
Chci mluvit o Jeho lidství.
O tom, jak žil zde na zemi.
O Jeho laskavosti a toleranci.
Řeknu vám, co si myslím.
Dobro nelze měřit tím, co neděláme,
co si odpíráme, čemu odoláme a koho vyvrhneme.
Dobro bychom měli měřit podle toho, co přijímáme,
co tvoříme a koho zveme mezi sebe.
Otec Henri toho dne nepronesl své nejplamennější kázání,
ba ani nejobsažnější.
Ale farníci zakusili nový pocit. Jejich duch se povznesl.
Oprostili se od letitého klidu.
I hrabě pocítil prazvláštní úlevu.
Ovšem Caroline si troufl pozvat na večeři až za půl roku.
Joséphine převzala kavárnu
a dala jí nové jméno.
Prohnaný severák si však pořád vedl svou.
Promlouval k Vianne o nenavštívených městech,
neobjevených přátelích v tísni,
bitvách dosud nevybojovaných...
Ale ty ať si vybojuje někdo jiný.
A tak se vítr unavil a odvál jinam.
Léto přineslo svěží vánek z jihu, mírný a teplý.
Chtělo to poopravit. Snad to bude lepší.
Rouxi!
Máma věděla, že Rouxův návrat s těmi hloupými dveřmi nesouvisí
Já také.
Přece jsi to uhodla. Nejradši mám horkou čokoládu.
Já to věděla.
A Pantoflíček?
Nožička se mu zázračně uzdravila.
Odhopkal hledat nová dobrodružství.
Nechyběl mi.